
Papež in člani rimske kurije so včeraj prisluhnili zadnji postni pridigi p. Raniera Cantalamesse, posvečeni cerkvenemu učitelju sv. Gregorju Velikemu in »duhovni inteligenci« pri branju in razumevanju svetih spisov, poroča Radio Vatikan. Cerkveni očetje, kot je dejal papeški pridigar, nam lahko pomagajo prenoviti neomadeževanost poslušanja, svežino in svobodo v približevanju Svetemu pismu ter nam omogočijo doživeti Božjo moč, ki veje iz njega.

Cerkveni očetje pri branju Svetega pisma nadaljujejo v smeri, ki so jo začeli Jezus in apostoli. Radikalna zavrnitev eksegeze cerkvenih očetov bi zatorej pomenila zavrnitev eksegeze samega Jezusa in apostolov. Jezus učencema na poti v Emavs pojasnil vse, kar je bilo v Pismih zapisano o njem; veliko dejanj je storil zato, da bi se izpolnila Pisma. Tudi prva učenca o Jezusu pravita, da sta našla njega, o katerem so pisali Mojzes in preroki. Z Jezusom pride do ponovne razlage vsega: oseb, dogodkov, ustanov, zakonov, templja, žrtev, duhovništva, je pojasnil p. Cantalamessa.


Kristus, ki je luč sveta, je tudi luč Svetega pisma. Vse je ostalo, a nič, kot je bilo prej. Prišlo je do trenutka, ki je povezal in obenem ločil oba testamenta in obe zavezi. Apostoli so branje Pisem prenesli na Jezusovo življenje in tudi na Cerkev. Vse, kar je bilo napisano v Eksodusu, je bilo napisano za Cerkev. Ko od Nove zaveze preidemo na čas Cerkve, opazimo dve različni vrsti uporabe te »nove inteligence« pri branju Svetega pisma: apologetsko in teološko-duhovno. Prva je namenjena dialogu z zunanjim svetom, druga pa dialogu z izgradnjo skupnosti. Papeški pridigar je v nadaljevanju pojasnil, da je bil največji prispevek latinskih cerkvenih očetov v »sistematizaciji ogromnega eksegetskega materiala, ki se je nabral v Cerkvi«. To delo je začel sv. Avguštin, končal pa ga je sv. Gregor Veliki. Slednji je pri razlagi svetopisemskih besedil ločil štiri različne pristope: literarno-zgodovinskega, alegoričnega, moralnega in eshatološkega.

Sv. Gregor Veliki in cerkveni očetje na splošno so Sveto pismo brali s sklicevanjem na Kristusa in na Cerkev. Tako so delali že Jezus in apostoli. Ta kriterij so na zelo domiseln način prenesli na vsako posamezno besedo v Svetem pismu. »Sveto pismo je branje vere: izhaja iz vere in vodi k veri«, je dejal p. Cantalamessa in obenem izpostavil razliko med osebnim in neosebnim branjem Svetega pisma. Cerkveni očetje so bili prepričani, da Božja beseda nenehno daje novo luč in nove naloge vsakemu posamezniku osebno. Vse Sveto pismo je navdihnjeno od Boga, kar pomeni, da ne vsebuje nobene napake ter da vsebuje Božjo neizčrpnost, moč in življenjskost. Sveto pismo ne vsebuje samo misli Boga, določene enkrat za vselej, ampak tudi »srce Boga in njegovo živo voljo, ki nam kaže to, kar želi od nas v določenem trenutku«, je pojasnjeval p. Cantalamessa.

Ne gre samo za branje Božje besede, ampak za to, da dopustimo, da Božja beseda bere nas, da raziskuje nas. Sv. Gregor Veliki je Sveto pismo primerjal z ogledalom. Kaj reči za nekoga, ki ves čas raziskuje material in način, kako je narejeno ogledalo, vanj pa se nikoli ne pogleda? Enako je z nekom, ki se posveča reševanju vseh kritičnih problemov Svetega pisma v vseh pogledih, a nikoli vanj ne pogleda oziroma nikoli ne pusti, da bi ogledalo pogledalo vanj, ga preiskalo do globine. »Najpomembnejše ni rešiti nejasne točke Svetega pisma, ampak postaviti v prakso tiste svetle«, je pripomnil papeški pridigar in zatrdil: »Močna vera v Božjo besedo je nenadomestljiva za duhovno življenje današnjega kristjana in prav tako za vsako obliko evangelizacije.« 